GRUP+2+-+CONTE+A1


 * GRUP 2 - CONTE INICIAL A1 **


 * 27 d'octubre **


 * Escola Lola Anglada **


 * Títol: La gran cura d'un bosc **

Una dia d’estiu, uns amics meus i jo vam decidir anar a passar una tarda al bosc. Nosaltres érem set, tres nenes i quatre nens. La Carla, la Gina, l’Anna, en Max, l’Ismael, l’Albert i jo mateix, el Nil. Tots anem a la mateixa classe, a 5è A.Aquella tarda, els nostres germans i germanes grans, ens estaven preparant una gimcana sorpresa en aquell bosc. El que no sabíem, era que el bosc al qual ens dirigíem era conegut com “el bosc de la mort”. Quan els nostres germans ens van explicar com es deia aquell bosc, ens va entrar molta por i no volíem anar-hi. Una vegada ens vam posar en marxa pel camí, i vam arribar al lloc on ens havien muntat la gimcana, vam veure que era “superguay” i ens vam posar molt contents i amb moltes ganes de començar. La gimcana tenia diferents proves: Portar un ou en una cullera sense que caigués, fer una cursa de sacs, passar fent equilibris per sobre d’un tronc creuant un riu, buscar dins d’un cubell de farina caramels, havent-nos mullat la cara al riu abans, passar una safata amb aigua sense que vessés una gota, etc. La última proba consistia en buscar uns tresors que els nostres germans havien amagat pel bosc. Mentre buscàvem els tresors amagats, en Max va descobrir una cosa sorprenent, i tot seguit ens va fer un crit: - Ei nois! Veniu cap aquí! Mireu que he trobat! És una petjada molt estranya! Tots ens vam apropar per veure-la, i vam cridar als germans grans. Ells no sabien res de la petjada. De sobte, la Carla es va avançar una mica i va trobar un camí de petjades. Totsvam començar a seguir el camí per veure fins a on conduïa. Mentre anàvem seguint el rastre, es va començar a fer fosc, i vam sentir uns sorolls que ens van fer tenir molta por. L’Albert i l’Anna van dir: - Albert: Si us plau, podem tornar cap a casa? - Anna: Estic començant a tenir molta por! Però resulta que tornar enrere era impossible, ja que ens havíem perdut pel camí. Vam seguir endavant, i cada vegada ens trobàvem amb coses més estranyes: un rastre de sang, pèl d’animal, sentíem udols de llops, roba estripada, nans de jardí trencats i bruts pels terres, una poma mossegada, etc. Tot allò que anàvem trobant ens feia tenir molta més por, i no sabíem què ens podia sortir de qualsevol lloc. Avançàvem a poc a poc, i cada vegada teníem més gana i era més fosc. Al fons del camí, vam veure una casa amb llum, i vam decidir apropar-nos-hi. Quan vam ser davant de la casa, vam sentir olor a menjar i jo mateix vaig dir: - Entrem, tinc molta gana i vosaltres també, oi? Vam obrir la porta, vam entrar al menjador, i ens vam trobar un home gran, que semblava molt descuidat, amb uns cabells llargs i una cara de molts pocs amics. Al veure’l, l’Ismael li va preguntar: - Senyor, que ens podria donar de menjar? Ens hem perdut i estem morts de gana. L’home va respondre: - No, no us vull donar de menjar, en tinc poc i a més els nens no m’agradeu. A més, com heu arribat fins aquí? Jo li vaig dir: - Perquè no t’agradem? Què t’hem fet perquè no ens vulguis ajudar? Ell va contestar: - Una vegada, uns nens com vosaltres em van fer una mala passada quan jo intentava ajudar-los a ells. Des de llavors, vaig decidir que no ajudaria a ningú més. Per això, vaig guarnir el bosc amb objectes de por, per a que ningú s’acostés a la meva casa. Però vosaltres heu estat molt valents pel que veig. La Carla li va dir: - Senyor, nosaltres no som aquells nens. Hem vingut a passar un dia divertit amb els nostres germans, i no volem pas molestar-lo ni fer-li res dolent. Al contrari, ens agradaria poder menjar alguna cosa i parlar amb vostè perquè ens expliqués coses del bosc. L’home, no del tot convençut, va accedir a compartir el seu sopar amb nosaltres. Poc a poc, es va anar adonant de que érem bons nens i al final del sopar ens vam fer amics. Ell ens va dir quin camí havíem de seguir per sortir del bosc i arribar a la casa on passaríem la nit. I així ho vam fer. Al dia següent, vam tornar a la casa a veure a l’home. Nosaltres havíem pensat que el volíem ajudar a treure totes les coses del bosc que feien por, perquè així vingués més gent a visitar-lo. Li vam comentar i ell va estar d’acord, així que ens vam posar a fer feina. Al cap d’unes hores, havíem deixat el bosc net, polit i molt maco. Com que nosaltres el volíem ajudar, vam proposar-li algunes idees per a que expliqués a la gent tot el que sabia del bosc, que era molt, i es guanyés uns diners, fent de guia d’aquell bosc tan preciós. Ell va accedir, i nosaltres aquell dia vam tornar a casa contents i satisfets per haver ajudat a aquell senyor.

Al cap d’uns anys, vam tornar a fer una excursió al bosc. Al arribar, vam veure un cartell amb el nom del bosc. Ara es deia: El bosc de la GIMCANA. Quan vam entrar no vam entendre aquell nom, però vam anar a buscar al senyor perquè ens ho expliqués. Ens va dir, que des del dia que vam anar feia uns quants anys, li havíem canviat a ell i al bosc, i que per això portava aquell nom. Eren les nostres inicials! Des d’aquell dia, vam visitar moltes més vegades aquell bosc, sense cap tipus de por i gaudint d’aquell paisatge i aprenent d’aquell home que tantes coses ens va ensenyar.