GRUP+2+-+CONTE+A2


 * GRUP 2 - CONTE A2 ** (Adaptació Conte A1)


 * 17 de novembre **


 * Escola Ventós i Mir **

Un dia d’hivern, uns amics meus i jo vam decidir anar a passar una tarda al bosc a jugar amb la neu. Nosaltres érem set, tres nenes i quatre nens. La Carla, la Gina, l’Anna, en Max, l’Ismael, l’Albert i jo mateix, en Nil. Tots anàvem a la mateixa classe, a 5è A. Aquella tarda, els nostres germans i germanes grans, ens estaven preparant una gimcana sorpresa en aquell bosc. El que no sabíem, era que el bosc al qual ens dirigíem era conegut com “el bosc perdut”.

Quan els nostres germans ens van explicar com es deia aquell bosc, ens van entrar moltes ganes d’investigar el perquè del seu nom. Una vegada ens vam posar en marxa pel camí, i vam arribar al lloc on ens havien muntat la gimcana, vam veure que era “superguay” i ens vam posar molt contents i amb moltes ganes de començar.

La gimcana tenia diferents proves: Portar un ou en una cullera sense que caigués, fer una cursa de sacs, passar fent equilibris per sobre d’un tronc creuant un riu, buscar dins d’un cubell de farina caramels, havent-nos mullat la cara al riu abans, passar una safata amb aigua sense que vessés una gota, etc. La última proba consistia en buscar uns tresors que els nostres germans havien amagat pel bosc. Mentre buscàvem els tresors amagats, en Max va descobrir una cosa sorprenent, i tot seguit ens va fer un crit:

- Ei nois! Veniu cap aquí! Mireu que he trobat! És una petjada a la neu molt estranya!

Tots ens vam apropar per veure-la, i vam cridar als germans grans. Ells no sabien res de la petjada. De sobte, la Carla es va avançar una mica i va trobar un camí de petjades. Tots vam començar a seguir el camí per veure fins a on conduïa. Mentre anàvem seguint el rastre, es va començar a fer fosc, cada cop feia més fred, i vam sentir uns sorolls que ens van fer tenir molta por. L’Albert i l’Anna van dir:

- Albert: Si us plau, podem tornar cap a casa?

- Anna: Estic començant a tenir molt de fred!

Però resulta que tornar enrere era impossible, ja que feia una estona que s’havia posat a nevar, els cartells indicadors estaven coberts de neu i el rastre de les nostres petjades havia desaparegut. Avançàvem a poc a poc, i cada vegada teníem més fred i era més fosc. A en Max se li va ocórrer fer un foc per escalfar-nos i ens vam posar a recollir llenya, quan de sobte darrera uns matolls vam trobar un camí vell, que semblava que no hi passés ningú des de feia molts anys. Vam començar a seguir-lo fins que desprès d’hores caminant vam veure uns llums al fons. Ens hi vam apropar i vam descobrir un poblet amagat entre arbres i neu. Quan vam ser davant de la primera casa, vam sentir olor a sopeta de la iaia i jo mateix vaig dir:

- Entrem, tinc molta gana i vosaltres també, oi?



Vam obrir la porta, vam entrar al menjador, i ens vam trobar una dona gran, que semblava molt descuidada, amb uns cabells llargs i una cara de molts pocs amics. Al veure’ la, l’Ismael li va preguntar:

- Senyora, que ens podria donar de menjar? Ens hem perdut, tenim molt de fred, i estem morts de gana.

La dona va respondre:

- No, no us vull donar de menjar, en tinc poc i a més els nens no m’agradeu. A més, com heu arribat fins aquí?

Jo li vaig dir:

- Perquè no t’agradem? Què t’hem fet perquè no ens vulguis ajudar?

Ella va contestar:

- Una vegada, uns nens com vosaltres em van fer una mala passada quan jo intentava ajudar-los a ells. Des de llavors, vaig decidir que no ajudaria a ningú més. Per això, vaig girar tots els cartells del bosc per a què ningú pogués arribar al nostre poble. La resta d’habitants del poble són massa joves per recordar-ho i es pensen que no hi viu ningú més passat el bosc. Però vosaltres heu estat molt desafortunats d’arribar aquí, i no us puc deixar marxar.

La Carla li va dir:

- Senyora, nosaltres no som aquells nens. Hem vingut a passar un dia divertit amb els nostres germans, i no volem pas molestar-la ni fer-li res dolent. Al contrari, ens agradaria poder menjar alguna cosa i parlar amb vostè perquè ens expliqués coses del bosc.

La dona no ens va fer cas i ens va tancar en una habitació entre crits de socors. Als pocs minuts van arribar la resta de veïns a veure que passava i es van sorprendre molt en veure’ns i escoltar el relat de la vella. Aquella gent, que no havia conegut mai a ningú que no fos del poble, van fer entrar en raó a la dona i nosaltres ens vam comprometre a ajudar-los a sortir d’allà i veure món. Així que ens vam posar a fer feina. Al cap d’unes hores, havíem deixat tots els indicadors cap al poble visibles i amb llumetes de Nadal per a que es veiessin bé en la distància. Com que volíem ajudar, vam proposar a la dona que expliqués a la gent tot el que sabia del bosc, que era molt, i es guanyés uns diners, fent de guia d’aquell bosc tan preciós. Ella va accedir, i nosaltres aquell dia vam tornar a casa contents i satisfets per haver ajudat a la gent d’aquell poblet.

Al cap d’uns anys, vam tornar a fer una excursió al bosc. Al arribar, vam veure un cartell amb el nom del bosc. Ara es deia: El bosc de les llums. Quan vam entrar no vam entendre aquell nom. Però quan ens vam endinsar vam veure que tots els arbres d’aquell bosc estaven decorats amb llums de Nadal, de tots els colors.

Des d’aquell dia, vam visitar moltes més vegades aquell bosc, sense cap tipus de por i gaudint d’aquell paisatge i aprenent d’aquella dona que tantes coses ens va ensenyar.